Jag minns inte skoltiden med nåt större intresse och är inte nostalgisk av mig.
Men sista året minns jag väl.
KÄNSLAN AV ETT SLUT
God morgon! Och välkomna ska ni vara till en ny termin.
Vi tyckte att vi satt i en bur och bara väntade på att bli utsläppta i livet.
Honom blir det synd om.
Och då skulle vi gå på universitetet.
Föga anade vi att livet redan hade börjat.
Vi skulle bara bli utsläppta i en större bur.
Och med tiden i en ännu större bur.
När man är ung vill man att känslorna ska vara som i litteraturen.
De ska vända upp och ner på ens liv och ändra allt.
Men när tiden går allt fortare-
- och vi slungas in i medelålder och sen ålderdom-
-då vill man ju ha det lite lugnare.
Känslorna ska vara ens stöd i livet.
Man vill få höra att allt ordnar sig.
Är det så fel?
Enligt er senaste undersökning anser 95 % av brittiska bilister-
-att de kör bättre än gemene man.
Men själva begreppet gemene man inbegriper ju faktiskt de allra flesta.
Anthony Webster, London.
- Vilken tur...! - Förlåt?
Härlig morgon.
Tackar.
- Kan jag hjälpa till med nåt? - Jag ska bara titta.
Wow...
Vad fina de är!
Vad kostar den?
2399 pund.
- 2000? - Ovanlig modell.
- Och den funkar...? - Javisst.
- Var hittar du dem? På nätet? - Vi har varit Leica-försäljare länge.
- "Vi"? Det är väl bara du? - Jag hjälper dig gärna om du ser nåt.
Har du nåt billigare?
Leica III kostar 500.
Världens bästa kamera. Man köper den för att man älskar den.
Jag skulle ha råd med mycket om jag inte hade barn.
- Har du barn? - Förlåt?
Jag har två småflickor.
Jag har en dotter.
Fäder och döttrar... Det är speciellt.
Då så... Jag får komma tillbaka när barnen flyttat hemifrån.
- Tony Webster. - Ha det bra, Tony Webster.
Hej, Margaret.
Jag ringer för att påminna dig om kvällens profylaxkurs med din dotter.
- I kväll...? Nej, det går inte alls. - Du måste börja skriva upp saker!
Susie räknar faktiskt med dig och jag kan ju inte!
- Jag driver bara med dig. - Värst vad du var på gott humör...!
Klä dig i nåt du kan röra dig i.
Lycra. Sparkdräkt. Smakfullt...!
Vad ska du göra?
- Arbeta, som vanligt. - Ska du?
- Du får berätta allt i morgon. - Hur är det med foten?
Hej då, Tony.
Trevligt...
- Hej! - Det är jag.
- Inte mamma? - Hon skickade mig i stället.
Gubbriddaren på sin vita springare.
- Kan du vänta lite? - Får jag inte komma in?
Tack ska du ha.
- Okej, pappa, då går vi. - Har du sett det här?
Ja, det är den där jävla grannen.
- Vad hände? - Badkaret rann väl över.
- Det är ju inte klokt. - Jag vet. Kom nu.
- Jag ska ta och skriva till dem. - Folk har slutat skriva brev.
Varning -det finns flator på kursen.
Jag har känt en hel del flator, ska du veta.
- Konstgjort befruktade flator? - Jag kände en som var pastöriserad...!
Försök att inte låta helknäpp, bara.
Kursledaren tar allt på största allvar.
Det gör hon säkert.
Jag heter Tony och är stand-in-mamma, åt mammans mamma.
Gunga och hitta rytmen.
- Men nu är jag steriliserad. - En man med erfarenhet.
Och nu kommer en sammandragning. Rak i ryggen.
Hej, jag heter Susie och är förstföderska.
Jag ska få en pojke i oktober.
Din beskyddare håller om dig och barnet har det tryggt och bra.
- Jag tror att han ska få heta Joshua. - Menar du det?
Och nu kommer nästa våg...
Gick det bra?
Du kanske ska komma lite närmare... Så ja.
Partnerns vighet spelar också in.
Det är viktigt att välja ställningar som känns bra för båda två.
Ja, helt fantastiskt och så roligt.
- Vänta lite. Du ska få en sak. - Okej.
Hoppsan!
Varsågod.
Du måste hänga med, särskilt nu när jag är höggravid och mamma går på kryckor.
Mitt enda hopp står till dig. Hej då, pappa.
- God morgon. - Hyfsat god.
Då ska vi se...
Och sen ska man bara... Nähä. Förlåt. Nu.
Då får jag önska...
Käre Tony. Det känns passande att du får det som jag bifogar.
Adrian talade alltid så gott om dig.
Det kan ju bli ett intressant, om än smärtsamt, minne från tider som flytt.
Jag efterlämnar också en summa.
Det kan säkert te sig märkligt för dig, och jag vet faktiskt inte själv varför.
Men jag önskar dig allt gott, från min grav.
Vänligen Sarah Ford.
P.S. Det kan låta märkligt, men han var lycklig de sista månaderna.
Mr Webster?
"Käre Tony. Det känns passande att du får det som jag bifogar."
"Adrian talade alltid så gott om dig."
"Det kan ju bli ett intressant, om än smärtsamt, minne från tider som flytt."
Det är det bifogade som saknas.
- Vi har inte tillgång till föremålet. - Förlåt?
Vi har inte tillgång till föremålet.
Var är det, då?
Hos testamentsexekutorn. Mrs Fords dotter.
Veronica...? Ni har väl bett om det?
Ja, det har jag.
- Varför lämnar hon inte ifrån sig det? - Det vet jag inte.
Förlåt, men vad vet ni egentligen? Vad är det? Har ni sett det?
Nej, det har jag inte. Men jag kan kolla upp det åt er, om ni vill.
Tack, gärna.
I mrs Fords testamente uppges det andra föremålet vara...
- ...en dagbok. - Mrs Fords dagbok?
Det framgår inte.
- Skulle jag kunna få Veronicas adress? - Inte utan klientens tillstånd.
Vi känner varandra. Kände... för länge sen.
Jag måste be om hennes tillstånd först.
Var då vänlig och be om det.
- Då gör jag det. - Tack.
Tack ska ni ha.
- Det var trevligt att träffa er. - Adjö.
Och jag vill bara påpeka att min exhustru är advokat.
- Allt ser ut att stämma. - Då vet vi att hon har dagboken.
- Vem då? - Det där är inte nyttigt.
- Det är bara slembildande. - Förlåt, doktor Webster...!
Inte visste jag att det gällde mitt brödpinneintag...!
Jag mår bättre med mat i magen... om vi får beställa nån gång.
- Vad får det lov att vara? - Carbonara.
Penne con salsa di pomodoro e basilico.
Tack.
Berätta nu...!
Gillar du inte festen?
Det är inget för mig.
Jag är manodepressiv.
Inte en till.
Clifton-bron. Jag har bestämt mig.
Klart.
Då så...
Det var trevligt att träffa dig.
- Tony... - Tony.
Jag undrar hur långt det är.
Det är 75 meter.
Inte särskilt långt.
Varför har du klockan inåt?
Har jag? Det vet jag inte.
Vad läser du?
Le français.
- Oui. - Parlez-vous français?
Oui.
Bougez pas.
Magnifique.
- Skål. - Skål.
Du har fortfarande inte sagt vad du heter.
Det berättar jag ogärna-
- för främmande karlar jag nyss har träffat.
- Sarah låter ju som en tokfia. - Veronica heter hon.
Du sa väl att det var Sarahs dagbok?
Ja, som jag fått ärva av Sarah Ford.
- Som är...? - Veronicas mamma.
Låg du med Veronica eller Sarah?
Faktiskt inte med nån av dem, tyvärr.
Veronica och jag var tillsammans.
- Pojkvän och flickvän. - Ett par, kan man säga.
- Men det... - Det var så du lärde känna Sarah.
- Ja. - Bra. Nu börjar vi komma nånvart.
Han tänker tydligen flytta in!
Vad nervös du ser ut... Det här är pappa.
- Tony. - David.
Dig har vi hört mycket om. Nu åker vi hem, turturduvor.
Kissa i handfatet på natten om du vill.
Inte illa, va?
- Jack. Storebror. - Tony.
Dig har vi hört mycket om.
- Du tycker väl om lammkött, Tony? - Förlåt?
- Det blir lamm till middag. - Jaså, jaha...
Utmärkt.
Själv har jag aldrig sagt nej.
Nu ska du få packa upp.
- Du ska få lite klyftpotatis, Tony. - Tack.
- Tack, det ser väldigt gott ut. - Jag instämmer.
Jag vill också ha, mamma.
- Tack. - Hur många?
- En till. - Skicka vidare.
Vänta inte på mig.
Jag har en god vän som läser vid Cambridge.
Adrian Finn.
- Borde jag veta vem det är? - Han läser filosofi.
Jag beklagar.
- Du har ju inte berättat vad du läser. - Engelsk litteratur.
Vad skulle du vilja använda din litteraturexamen till?
Jag skulle gärna vilja skriva.
- Skriva? - Ja. Dikter. Lyrik.
En lyriker...
- Vem är din älsklingslyriker? - Mamma...!
- Dylan Thomas. - Den dystre walesaren.
"Och vindarna de blomstrade och brudarna på fältet"-
- "sydde kommande sommarfrost."
Bravo, Jack.
Nu förstår du hur jag har det, Tony.
Själv är jag svag för Larkin.
Han är också underbar.
"Jag jobbar hela dan, på kvällen vill jag skåla."
"Jag vaknar vid fyra, ljudlöst mörker jag ser."
"Strax vid min gardin ska solen stråla."
Bravo.
Jaha... God natt, då.
Jag skämde väl inte ut mig under middagen?
- Varför viskar du? - Jag vet inte.
Förlåt.
Hoppas att du sover syndigt gott.
Du måste förstå hur enormt sexuellt frustrerad jag var.
Men för guds skull... Stackars liten.
Är det säkert att kärlekslågan har brunnit ut?
Helt säkert.
Ponera att tokfian fortfarande är ogift och plötsligt kliver in genom dörren-
-och sätter sig vid bordet där borta.
- Vad känner den frånskilde Anthony då? - Jag skulle inte bli särskilt glad.
Inte rulla upp ärmarna och vända klockan inåt?
Det borde jag aldrig ha berättat. - Kan vi få mer kaffe?
Nu vill jag höra resten.
God morgon. Letar du efter något?
Jag tittade bara.
De andra tog en promenad.
Veronica sa att du var morgontrött, så vi ville inte väcka dig.
- Är du hungrig? - Ja.
Slå dig ner.
Du låter väl inte Veronica köra med dig?
Förlåt?
Låt henne inte köra med dig.
Nu förstår jag inte riktigt...
Satan!
Hoppsan.
Förlåt.
Jag brukar vara en fena på att steka ägg.
- Jag tar den åt dig. - Tack.
Då så, Jack...
Han duger väl.
- Tack för att du ville komma, Tony. - Det är jag som ska tacka, mrs Ford.
Jag tycker om din mamma.
Du har fått en rival, V'ron! Och inte bara du.
- Jag var inte klar...! - Det menar du inte?
Det är nåt i görningen.
Nån som du kände för länge sen har efterlämnat nåt åt dig.
Ja, och nu vägrar man ge mig nåt som jag har rätt till.
Du kan bråka om det eller bara släppa det.
Ta pengarna och bjud mig på lågprissemester.
250 vardera räcker till Kanalöarna.
- Jag menar... - Det är definitivt nåt i görningen.
Ring när du vill tala allvar.
Foten läker, tackar som frågar.
Hur är det med foten?
Jag har vidarebefordrat era brev, samtliga tretton, till miss Ford.
- Och...? - Hon vill inte ge bort dagboken än.
Men den har tillhört Adrian Finn.
Jaha.
Jag har frågat om -när - ni kan få mr Finns dagbok...
Hon skulle alltså ha överlämnat dagboken till er.
Det har hon inte gjort. Ni har bett om den, men hon vägrar.
Ja, det är så det ligger till just nu.
Erfarenheten har lärt mig-
- att man behöver vara ifred när man har sorg.
Må så vara.
Men ni ska ha väldigt klart för er att dagboken tillhör mig.
- Hallå där. - Andrew, det här är Tony, min exmake.
Hejsan, Tony. Allt väl?
- Vi är arbetskamrater. - Kan vi talas vid? -Det är viktigt.
Då ska jag väl bege mig.
Trevligt att träffa dig, Tony. - Vi ses på måndag.
Du kan inte bara komma hit när du vill.
Du ville ju veta vad allt handlade om!
Kan du öppna?
...från sommar till höst...
Honom blir det synd om.
God morgon, mina herrar.
Jag hoppas att lovet varit trevligt, men nu är tiden knapp.
Henrik VIII.
Har vi nån skärpt yngling i klassen...
...som kan sätta ord på den tiden?
Simpson. Låt höra.
- En orolig tid. - Insiktsfull, som alltid.
Men det kanske kan utvecklas...
En mycket orolig tid.
Aj då.
Nån annan?
Finn? Jag vet att det är din första dag hos oss, men...
Låt höra.
- Jag vet inte. - Vad då?
Jag kan inte veta nåt som jag inte vet, det är en filosofisk självklarhet.
- Det enda vi vet är att nånting hände. - Hur sa?
Nånting hände så klart.
Det enda man kan veta säkert om varje historisk tid är att nånting hände då.
Bra svar du hade. "Nånting hände."
Att inte du sa det.
- Det var bra sagt. Tony Webster. - Adrian Finn.
Muntert.
- Känner du till Dylan Thomas? - Ja.
En av 1900-talets mänskligaste lyriker.
Det var inte klokt. - Fy fan för föräldrar!
Adrian Finn, Colin Simpson. - Colin Simpson, Adrian Finn.
Och Alex Stewart.
- Jättebra svar du hade. - Jobbiga föräldrar?
Om! Precis när man tror att man kan lita på dem...
- Då beter de sig som... - Henrik VIII?
Just det!
- Varför vänder ni klockorna inåt? - Bra fråga.
- För att visa vad vi är emot: - Hierarkiskt påtvingade tidsbegrepp.
Och så ser det coolt ut.
- Dylan Thomas? Intressant. - Ja.
- Är han bra? - Är han bekant?
- Inte direkt. - Ingen personlig bekant...!
Jag spyr snart på att glo på träpanel.
Det gör mig väldigt ont...
...men jag har något sorgligt att berätta för er.
Joseph Dobson, som gick sista året...
...har hittats död.
Han var en begåvad elev, med fallenhet för både naturvetenskap och språk.
Han rycktes bort i blomman av sin ålder.
Blomma? Dobson är snarare en grönsak.
- "Var". Det måste ha varit självmord. - Hans bror och syster...
- Va? - Finn!
Du är ovanligt tyst i dag.
Jag tror mig inte kunna tillföra något.
Undrens tid är ej förbi.
Jag anser inte att historikers behov av att tillskriva ansvar tillför något.
Vill du utveckla det?
Historiker vill så gärna veta vilka som bär skulden för olika grymheter...
...men jag tror nog faktiskt att det är omöjligt att veta.
Fortsätt.
Patrick Lagrange sa: "Historia är den visshet som skapas"-
- "där minnets defekter och dokumentationens brister möts."
Historia är segrarnas lögner.
Likaså de besegrades självbedrägeri.
Ta Dobsons självmord.
Okej...
Vi har hört att Dobson tog livet av sig när hans flickvän blev gravid.
- Dobsons död är en privatsak. - Nej.
Det är en historisk sak också.
Ingenting kan bli känt-
- så länge Dobsons egna ord saknas. Vi...
Vi kanske aldrig får veta sanningen.
Det kan inte allt intellektuellt snack i världen ändra på.
Förstår magistern problematiken?
Ja tack, Finn, det gör jag.
Enligt Camus är självmord den enda sanna filosofiska frågan.
Bortsett från etik, politik, estetik och allt annat.
- Allt som vi pluggar... - Det enda sanna.
Det riktigt viktiga, som allt annat vilar på.
Efter skolan skingrades vi.
Adrian var den ende som jag verkligen ville hålla kontakten med.
Tack.
- Skål. - Skål.
Det var bra! Nästan lika bra som sex.
Ingen kommentar.
- Min smak för vin behöver förbättras. - Eller sex.
Ska vi förresten inte prata om-
- att i stort sett allt som du sagt nu, har du berättat för första gången?
Det var inte viktigt.
Under alla våra år tillsammans-
- var det alltså inte viktigt att berätta om din ungdomskärlek?
Din första kärlek, av allt att döma. Och då menar jag inte Adrian Finn.
Jag förstår. Då så...
Nu är du verkligen ute och cyklar så det förslår.
Veronica och jag var aldrig förälskade, det är ett som är säkert.
Du fick din första kamera av henne.
Det känns inte rätt.
Har du undrat om vårt förhållande ska leda nånvart?
Var det ett genomskinligt försök att föra vårt sexliv på tal?
Nej.
För mig gör det inget att vi inte har legat med varandra.
Måste det göra det?
Måste det vad då?
Leda nånvart. Vårt förhållande.
Jag tröstade mig med att ingen dog eller blev med barn.
Du låter riktigt nedslagen.
Nej... Nu blir jag jättefull.
Stopp!
Men hur hamnade din väns dagbok hos tokfians mamma?
Veronica fick antagligen Adrians saker, sen hamnade dagboken hos Sarah Ford.
Hur hamnade Adrians saker hos tokfian?
Veronica. Det kommer jag till.
Käre Tony. Jag skriver eftersom Veronica och jag-
- har kommit att stå varandra nära. Vi har inlett ett förhållande.
Du hade säkert fått höra det på omvägar och vi ville berätta det själva.
Din vänskap betyder oerhört mycket för oss.
Käre Adrian. Ingen fara! Det gör mig absolut ingenting.
När träffade du honom sista gången?
För tre månader sen. Han satt där, det var därför jag ville ses här.
Han skulle åka ner till Chislehurst.
- Hur verkade han? - Glad.
Lycklig. Sig lik.
Fast ännu lite mer.
När vi sa hej då, sa han att han var förälskad.
Hur gjorde han?
- Rakblad i badkaret. - Herregud.
Han visste hur man skulle göra. Diagonalt.
Om man skär rakt över, så förlorar man medvetandet och sen läker såret.
- Han var noggrann. - Man borde kanske dränka sig.
Nej, det ligger på en andraplats.
För Adrian gällde förstaplatsen.
Det påminner väl om grekerna?
Nej, då ska det vara odört.
Snarare typiskt romare. Att öppna en åder.
- Jävligt imponerande. - Ja.
Eller ett sorgligt slöseri.
Vad står det i dagboken, tror du?
Ingen aning, men den är min.
Det är riktigt rörande att du är så envis.
Då slipper du väl bli gaggig i din ålder.
Jag hade reagerat likadant när vi var yngre.
Minns du au pair-flickan som vi hade? Svenskan.
Jag hittade hennes dagbok en gång. Och jag...
Jag läste den. Vet du vad det stod?
"Jag arbetar hos en riktig kärring."
"Han är snäll, men glor på min häck."
Du borde ha sagt nåt, då hade vi gjort oss av med henne.
Det var inte det jag ville säga.
Det är sent.
Inte ska jag väl köra berusad och riskera mitt liv?
- Lite svinn får man räkna med. - Eller andras?
Du får inte sova över.
- God natt, då. - Vänta... Jag måste få fråga en sak.
Varför lämnade du mig?
- Svara ärligt. - Tony...
Jo, svara ärligt.
Var det mitt fel?
Är du arg för det här med Veronica?
Jag bryr mig inte om Veronica.
Så dåligt var det väl inte, va?
- God natt, Tony. - God natt.
Hej, gamla vänner. Ska vi gå ut och äta lunch?
- Tony Webster! - Colin Simpson.
- Alex! - Kul att se dig. Hoppa in nu.
- Säkert? - Javisst. Hoppa in, bara.
- Vill du ha te? - Ni är er lika. Ja tack.
Kan vi få en kopp te till?
Jösses, vilken knäppkänga...! Vad sjutton såg du i henne?
- Både du och Adrian... - Hon var ju väldigt gåtfull.
Och till råga på allt var det du som presenterade dem.
- Vilka då? - Adrian och Veronica.
Nej, Adrian träffade Veronica genom hennes bror Jack.
Önsketänkande...!
- Adrian och Jack gick på Cambridge. - Det var inte så de träffades.
Det var ditt fel att de blev ihop.
Du kom upp med din hjärtas dam och hälsade på oss allihop.
Ivrig att få visa upp ditt livs kärlek.
Jag kunde ha svurit på att de träffades genom Jack.
Du borde kolla bland alla dina bilder. Du plåtade ju jämt.
Jag rensade bort en hel del som jag ansåg vara dåligt.
Det var synd.
- Har du försökt kontakta henne själv? - Hur då?
Där var hon inte. Pröva med "Jack".
- Oj då... - Det var många, det.
- Klicka där. - På den?
Det är ju han! Javisst.
- Var sjutton är han nånstans? - Cricket.
Tennis.
- Vem är det? - Ingen aning.
Han ser precis lika självbelåten ut nu.
- Vill du skriva nåt? - Är inte det överdrivet?
Det vore oartigt att inte göra det.
- Kommunicerar verkligen folk så här? - Jag gör det.
Gör du?
En tjej från universitetstiden hade jag inte sett på 40 år.
Vi träffades och det klickade direkt.
En välsignelse för oss änklingar.
- Då så... Skickat. - Klart.
- Vad hände? - Välkommen till 2000-talet.
- Berätta hur det går. - Det ska jag.
- Och grubbla inte. - Insiktsfull som alltid.
Henrik VIII. Har vi nån skärpt yngling-
-som kan sätta ord på den tiden?
Det var en orolig tid. Det var en mycket orolig tid.
Gillar du inte festen?
Du har kommit till Anthony Webster. Jag kan inte svara just nu.
Lämna ett meddelande efter pipet, så återkommer jag så snart jag kan.
Hallå... Det är Veronica Ford.
Jag har mottagit all korrespondens.
Min bror har låtit mig förstå att du vill ses och diskutera mammas dödsbo.
Jag är i stan under förmiddagen.
Vi ses på Wobbly Bridge klockan nio.
Fan...!
Är du...?
Är du säker?
Anthony...!
- Du sa att det inte kändes rätt förut. - Det gjorde det inte heller.
Känns det rätt nu, då?
Det vet jag inte.
Vilken fegis du är.
Veronica...?
- Hej, Anthony. - Du har hälsan.
Du har flint.
Således inte alkoholist.
- Tror folk att du är alkoholist? - Nej.
Jag läste att det skulle vara nånting i spriten som förhindrade håravfall.
- Ska vi gå och sätta oss nånstans? - Var då?
Var som helst. Jag är inte kräsen, som du kanske minns.
- Vill ni beställa nu? - Nybryggt myntate.
- Vad har ni för kaffe? - Vårt eget märke.
- Rosteri i Herne Hill. - Det var värst.
- Superseriöst. - Då tar jag en macchiato.
- Enkel eller dubbel? - Enkel.
Eget märke. Ruskigt imponerande.
Jag beklagar sorgen.
Ja.
Som du säkert vet-
-så testamenterade hon något till mig.
Och när jag talade med juristen...
...fick jag veta att det var en dagbok som hade förts av Adrian.
- Jag har inte kvar dagboken. - Förlåt?
- Jag har eldat upp den. - Den tillhör ju mig...!
- Den tillhör inte någon. - Hörni!
Djurparken ligger norr om floden!
Helt otroligt.
Jag har åtminstone rätt att få veta vad det stod i den.
Juridiskt sett, ja.
Moraliskt sett, nej.
Fattar du hur omskakande det var för mig, efter hur många år det nu är...
...att få ett brev av din mamma?
Mammas handlingar är inte mitt ansvar.
Som testamentsexekutor är det exakt vad det är!
- Vad är det? - Du verkar ju behöva nåt att läsa.
- Adjö, Anthony. - Förlåt att jag höjde rösten.
Hej.
- Förlåt. - Det var inte fem minuter.
Förfärliga bilköer. Jag är hemskt ledsen.
- Är det dags nu? - Nej, jag luras bara...!
- Förlåt, dum fråga. - Har mamma ringt?
Nej, jag ringde. Hon satt i möte, så jag lämnade ett meddelande.
Så där... Nu åker vi.
- Pappa, jag mår illa. - Måste du kräkas?
Allting är bara så jävla kört.
Våra gener är ju illa nog:
- Arbetsnarkoman, surkart, knäppskalle. - Du är ingen surkart.
- Jag menade dig...! - Jag vet. Lugna ner dig nu.
Det är lätt för dig att säga. Ring mamma.
- God dag, jag heter Emma. - Tony och Susie.
- Hur går det? - Det är lite skakigt.
- Pappa...! - Jag väntar utanför.
- Okej? - Vart ska du?
Vill du inte att jag går ut? Ska jag stanna, gå, ringa mamma?
Ja.
Då gör jag det.
Kära Adrian och Veronica.
Hej, subba, här kommer ett brev.
Jag önskar er himlastormande lycka. Ni har sannerligen förtjänat varandra.
Måtte ni komma så nära-
- att den ömsesidiga skadan blir permanent.
Jag hoppas nästan att ni får barn. Tiden är en mäktig hämnare.
Nästa generation får lida och allt det där.
Men det vore nog orättvist att hysa sådan illvilja-
-mot era giftiga länders frukt.
Adrian, om hon inte har släppt till än, så ska du göra slut.
Då kommer hon rusande med våta trosor och kondomer och särar på benen.
Det funkade i alla fall för mig.
Veronica manipulerar alla hon träffar. Hennes egen mamma varnade mig.
Jag föreslår en närmare titt på mamma.
Vilken kvinna
Tony... Var är hon?
Allt är som det ska. Hon är här borta.
Vad var det som hände?
Det var bara falskt alarm.
Jag förstår inte.
- Det är det ingen som tror heller. - Jag är inte korkad...!
- Stanna. - Stanna.
- Okej... - Hon måste kräkas. Stanna.
Så ja...
Upp med det, bara.
- Hur mår hon? - Bara bra.
- Vill du ha skjuts hem? - Jag tror jag sover över.
- Ska jag också göra det? - Det är upp till dig.
- Jag har träffat Veronica. - Gratulerar...!
Hon har knappt förändrats ett dugg, fortfarande lika förunderligt cool.
Varsågod. Du dreglar.
- Jag vill visa något för dig. - Vad då?
- Vad är det? - Öppna det.
Det är ju helt förfärligt.
- Har du skrivit det? - Hon gick, jag följde efter.
- Vad gjorde du, sa du...?! - Inte förföljde, alltså...
- Är det hennes bilnummer? - Ja, men jag ville bara...
Att följa efter nån och ta bilnumret betecknas som stalking.
- Äsch. - Jag menar allvar.
Du kan beläggas med kontaktförbud.
- Jag ville be om ursäkt! - Inte alls.
Du ville höra att du är underbar och precis dig lik.
Att hon har tänkt på dig under alla år, blickat mot stjärnorna och undrat...
- Det är faktiskt patetiskt. - Tänk inte på mina känslor.
Vet du vad jag slås av?
Din totala oförmåga att se det du har framför dig.
Som vad då?
Som din dotter, som ligger där och håller på att bli galen.
Hon mådde bra, sa du...!
Nu får du klara dig själv.
Sluta...!
- Kom nu. Jo, kom. - Tony, jag dansar inte.
Det gör gott i själen.
Nu räcker det!
Det räcker! Puben går vi till på fredagar.
- Vad sysslar du med? - Nämen hej!
- Jag såg dig och... - Och vad då?
Jag körde förbi, såg dig och tänkte...
Följ inte efter mig.
- Det gjorde jag inte. - Du sprang efter mig.
Joggade.
- Vad vill du? - När jag läste brevet...
Jag ville inte inleda ett samtal.
Jag kan väl få bjuda på ett glas. Sen slipper du se röken av mig.
- Vad är det? - Mitt kort...
Det vet jag, men vad jobbar du med?
Jag har en butik. En väldigt liten en.
Jag säljer ovanliga begagnade kameror. Leica.
- Kan du leva på det? - Ja, fast jag lever ju pensionärsliv.
- Nå, kaffe eller ett glas? - Är du ute efter att sluta cirkeln?
Det vet jag inte, men det kan ju knappast skada.
Jag kan inte gå ut och ta ett glas med dig just nu.
- Men kanske en annan gång. - Utmärkt!
Fantastiskt. Perfekt. Närhelst det passar!
- Vilka älskar "Simpsons"? - Jag!
"Downton Abbey"... Det har jag aldrig tittat på.
Du mår väl inte dåligt?
- Jag måste gå på toaletten. - Okej.
- Jobbar hon på söndagar? - Jag vet inte.
- Det är hon inte alls. - Vad heter hon nu igen?
- Inte vet jag. - Joho.
Fina märken.
- Ja. - Vad många olika du har. Får jag se?
Jättefina! - Jag är också Stones-fan.
Ska du inte berätta var du köper dem?
Har du nåt älsklingsmärke?
Den där. Den var väl väldigt dyr?
Den köpte du väl häromdan, Adrian?
Trevligt att träffa dig, Adrian. Jättefina.
- Ha det bra. - Detsamma.
Ta Dobsons självmord.
Vi har hört att Dobson tog livet av sig när hans flickvän blev gravid.
Måtte ni komma så nära-
- att den ömsesidiga skadan blir permanent.
Jag hoppas nästan att ni får barn. Tiden är en mäktig hämnare.
Vad är det du läser? Zweig?
Då har du tagit dig igenom hela alfabetet. Han måste vara sist.
Är du gift?
- Inte gift. - Aldrig varit det heller?
Alltid lika gåtfull.
Jag är frånskild. Om du undrar.
- Nej, men det var tråkigt. - Tvärtom.
Vi är lyckligt frånskilda. Vårt klokaste beslut.
Hon...
Margaret beskyllde mig nyligen för att ha rest ett tempel till din ära.
Min butik. När jag sa att du gav mig min första Leica.
Och vad sa du då?
Hej, Tony.
De går i samma profylaxkurs som min dotter.
Flator. Gravida flator.
Kors! Vad ska de hitta på härnäst?
Min dotter är 36 år, förresten.
Förutom det småtossiga beslutet att skaffa barn helt på egen hand-
- så är hon i pr-branschen. Vad nu det innebär...!
Tack för teet, Tony. Nu har jag en tid att passa.
- Är du...? Sa jag...? - Nej, ät upp i lugn och ro.
Är det för att jag bara pratar om mig själv?
Häromdan, efter vårt möte, gick jag på puben.
Jag träffade Adrian.
Både Adrian och du betyder mycket för mig.
Jag kan bara säga att mitt fruktans- värda brev skrevs i obetänksam hast.
- Det var upprörande att läsa det igen. - Ska vi verkligen tala om det här?
Jag väntar mig inte att få Adrians dagbok längre.
Är den uppeldad, så är den. Om inte...
Den skrev av din sons far, och därför tillhör den dig.
- Nu räcker det. - Jag kan tänka mig hur du har lidit.
Nej, det kan du inte.
Nej...
Hoppsan.
Han där.
Han med fula skägget?
Jag kommer snart.
Hej.
Ville du nåt?
- Pommes frites? - Nej tack.
De påstås vara skurna för hand-
- men de där har ingen hand varit i närheten av.
- Ta inte illa upp... - Jag ska försöka.
Jag vet inte varför, men en i gruppen känner sig otrygg av att du är här...
...igen.
Det var inte meningen. Då går jag.
Får jag fråga vem du är?
- Tony Webster. - Ben.
- Får jag slå mig ner? - Javisst.
Jag var god vän med Adrians far och har tagit upp kontakten med hans mor.
- Då förstår du. - Vi gick på samma universitet.
Du ser mycket yngre ut än Adrians mamma.
Tackar. Jag hoppas få träffa henne här.
- Träffa vem då? - Veronica. Adrians mor.
Du förstår säkert att jag inte får tala om klienterna. Vi har ju tystnadsplikt.
Men om du känner familjen, så är det du säger obegripligt.
Veronica är Adrians syster.
Deras mor -Sarah - dog för ett halvår sen.
- Hur verkade han? - Glad.
Lycklig. Sig lik.
Fast ännu lite mer.
När vi sa hej då, sa han att han var förälskad.
Du låter väl inte Veronica köra med dig?
Förlåt?
Låt henne inte köra med dig.
Är allt som det ska?
De ser ut att må väldigt bra.
- Det märks att ni gör ett bra jobb. - Vi gör så gott vi kan.
Lycka till, allihop.
Nu går jag tillbaka till de andra.
- Lämna ett meddelande efter pipet. - Margaret, det är jag igen.
Nu är det på gång. Var är du?
- Hur har din dag varit? - Min dag?
Ja, vad har du gjort?
Jag åkte till Highgate, för att träffa en flickvän från studietiden.
Vi har tagit upp kontakten igen.
- Men hon var inte där. - Var då?
- Hemma. - Vad gjorde du där?
- Jag var där för att träffa henne. - Men hon var inte där.
Jag väntade utanför ett tag, och vid tunnelbanan.
- Du stalkar henne. - Nej.
- Jo. - Inte alls. Till saken...
Vi gjorde slut, på universitetet.
Kort därpå inledde hon ett förhållande med min bäste vän.
Och jag skrev ett grymt brev till dem.
Jag har trott att de fick ett barn-
- precis innan min bäste vän begick självmord.
Men barnets mamma var inte min gamla flickvän, utan hennes mamma!
Och jag kan inte annat än tro att det var mitt hemska brev-
-som drev min vän till att...
- Hej igen, Tony. Emma. - Hej, Emma.
- Hur går det? - Vi kämpar på.
Jag ska bara känna på huvudet.
Nej, pappa. Stanna.
Ett litet tag.
Du kan hålla mig i handen.
Vad är det som händer?
- Jag vet inte vad som händer. - Allt går bra.
- Varför säger ingen nåt? - Allt går så bra, så.
Snart är det klart, det lovar jag.
Susie, nu har du blivit mamma. Grattis!
Varför skriker han inte? Han skriker inte.
- Ser du nåt? - Han mår bra.
- Varför skriker han inte? - Hon undrar varför sonen inte skriker.
Jag är så stolt över dig.
Jag vill se honom.
- Ska du säga hej till mamma? - Där är han ju.
Bränn dig inte.
- Du behöver inte stanna. - Men det vill jag.
Susie var väldigt imponerad av dig.
Jag har inte blivit en helt överflödig familjemedlem än.
- Det har jag aldrig påstått. - Inte?
- Vart ska du? - Du ska få vara ifred.
Du kanske vill veta, men antagligen inte-
-att jag hade tänkt be dig om ursäkt.
För att jag varit okänslig, dötrist och allmänt skitirriterande.
Jag hoppas att det inte är för sent.
Vi ska ju egentligen inte göra såna här uttalanden längre...
...men du och Susie är de två viktigaste människorna i mitt liv.
Skilda eller gifta - det spelar ingen roll.
Så var det sagt.
Oavsett vad du kanske tror...
...så kan jag försäkra dig om att jag försöker.
Vad har hänt?
Den har stannat.
Kom nu, baby.
Nu åker vi hem.
Hur ofta berättar vi vår egen historia?
Hur ofta rättar vi till, förskönar och gör omskrivningar?
Ju längre livet varar-
- desto färre kan hävda att det inte är vårt liv-
- utan bara en historia vi berättat om vårt liv.
En historia om vårt liv vi berättat för andra-
-men främst för oss själva.
Hejsan, hur är det? Allt väl?
- Ja. - Vill du ha kaffe?
Javisst...
Tack. Kan du skriva under? Jag ska bara...
Tack.
- Toppen. Tack. - Tack själv.
Lunch snart? M.
Jag har grubblat en del över nostalgi och huruvida jag lider av det.
Jag är nog nostalgisk.
Jag tänker på tiden med Margaret och på Susies första år.
Skolkamrater.
En flicka som dansar för en gångs skull.
En hemlig gest under blåregnet.
Jag tänker på Adrians definition av historia.
Jag tänker på allt som har hänt i mitt liv-
-och på hur lite jag har låtit hända.
Jag som varken vann eller förlorade.
Som undvek att bli sårad och kallade det överlevnadsförmåga.
Jag tänker på hur våra liv flätades samman...
...och följdes åt under ett tag.
Och när jag tänker tillbaka på den korta tiden nu...
...blir jag mer rörd än jag trodde var möjligt.
Jag är ledsen att jag inte vet något om ditt liv sedan dess.
Du hade säkert kunnat lära mig en hel del.
Det har du kanske också gjort.
Hejsan!
- Här kommer vi! - Vad roligt.
- Hej, Joshua! - Hälsa på surkarten.
- Hej, surkart. - Det är du.
Det har mamma och jag bestämt eftersom du surar.
- Hur går allt? - Bra.
- Alla i profylaxgruppen hälsar. - Vad snällt.
Vi åt en underbar lunch och jämförde sargade kroppar.
- Slidor och rubbet. - Håll för öronen, Joshua.
Vilken exceptionell ung man.
Har du pratat med mamma?
Översättning: Jennifer Warrender Svensk Medietext